A munkácsi gyerekkórház bejáratánál felderül a portás arca, amikor felismeri Sipos József tiszteletest az öreg egyterű volánja mögött. Barátságosan továbbot int. A lelkész sosem érkezik üres csomagtartóval. Hátul most is van két méretes papírdoboz színültig pelenkával, kenőcsökkel, gyógyszerekkel, bébiételekkel, kisgyerekeknek való finomságokkal. Errefelé nincs társadalombiztosítás, így az az általános gyakorlat, hogy a beteg – gyerek esetében a szülője – visz minden szükséges holmit a kórházba a gyógyszertől a vécépapírig. Már akinek van szülője. Pontosabban szülője mindenkinek van, de nem minden szülő viselkedik igazi gondviselőként. Vagy nem akar, vagy nem képes rá.
![](https://cdn.magyarnemzet.hu/2024/09/v9MuG-AhfqWl9bK_lpU9kzKpSiqzbpT1RMQZLwhfUjw/fill/550/310/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50LzBmM2ZlZGY5YjgwZTRhOTJiN2VkMDNiN2JjZTAwN2Zk.jpg)
Harmincöt éve engedtük át a keletnémeteket
A páneurópai piknik felgyorsította a folyamatokat. Keletnémet exodus.