1807-ben a tilsiti békeszerződéssel I. Napóleon francia császár szövetséget kötött I. Sándor orosz cárral. A cárnak ki kellett vonnia seregeit a román fejedelemségekből, el kellett ismernie a franciabarát bábállamokat, a Varsói Hercegséget és a Rajnai Szövetséget. A legnagyobb gondot azonban az okozta, hogy Oroszországnak csatlakoznia kellett a Nagy-Britannia elleni kontinentális zárlathoz
– mondta Hahner Péter, a Rubicon Intézet főigazgatója a Magyar Nemzet kérdésére, hogy mi vezetett odáig, hogy I. Napóleon francia császár lerohanta Oroszországot 1812-ben.
![Hahner Péter, történész, a Rubicon Intézet főigazgatója Fotó: Fiala de Gabor](https://cdn.magyarnemzet.hu/2024/07/bj_BfZNgSprCYyA7b3e52v92ENPpyzXSweCUSdODH4A/fit/686/1028/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50LzhlMGY1MzFmYjNkMTRkZWNiNzE5ZWUyNmRlOTE0YTVl.jpg)
Gazdasági indokkal tört ki a háború
Idáig angol ipari termékek és gyarmatáruk érkeztek Oroszországba évi több mint másfél millió font értékben, melynek fejében nagy mennyiségű orosz gabonát vittek Nagy-Britanniába. E kölcsönösen gyümölcsöző kereskedelmi kapcsolat most megszakadt. A francia ipar nem tudta pótolni Oroszország számára a brit termékeket, s ráadásul a napóleoni birodalom önellátó volt gabonából – világított rá.
A szakértő ismertette, hogy Franciaország 1808 és 1812 között hatmillió frank értékű árut szállított Oroszországba, de csak 2,7 millió értékben vásárolt tőle. Az állami bevételek riasztóan csökkentek, ezért az orosz hatóságok 1809-től elkezdtek szemet hunyni a kontinentális zárlat megsértése felett. Riga hamarosan ugyanúgy kereskedett Angliával, mint a zárlat előtt. 1810 végén egy cári ukáz a francia behozatal csökkentésével próbálta kiegyenlíteni a kereskedelmi mérleget. Napóleon ezen felháborodott, s amikor az orosz kormány kölcsönt akart felvenni Franciaországtól, megakadályozta. A cár egyre barátságtalanabbá vált: sértette, hogy Franciaország 1810-ben annektálta Oldenburgot, melynek hercege a cár rokona volt. Sándor tiltakozott is ez ellen, de hiába.
Az is megalázó volt számára, hogy amíg a francia seregek fél Európát megszállták, ő csak az aprócska Białystok (1807) és Tarnopol (1809) városokat kapta meg szövetségesétől. Napóleon és Mária Lujza házasságát pedig úgy értelmezte, hogy a francia–orosz szövetséget a császár francia-osztrák szövetséggel akarja felváltani. 1811-ben a cári kormány terveket szőtt a Varsói Hercegség lerohanására. Végül a cár arra kérte Napóleont, seregei hagyják el az Elbától keletre fekvő területeket, s mivel erre nem került sor, 1812-ben létrehozta Nagy-Britanniával a hatodik koalíciót
– mutatott rá a történész.
![I. Napóleon francia császár hadserege átkel a Nyeman folyón, és ezzel megkezdődik Napóleon oroszországi inváziója (1812) Forrás: Ismeretlen festmény az 1810-es évekből](https://cdn.magyarnemzet.hu/2024/07/Wv3v-KujNUE2OElTTdJh49PkfnhrdFUljwFrmMmT_zI/fit/800/526/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50L2UwOTNkYjJmOTE3ZjRlZmNhM2ZjNGE4M2ExZTg5ODYw.jpg)
Franciaország nagy erőkkel készült
– Napóleon jó ideig csak arra törekedett, hogy a cárt rávegye a kontinentális zárlat tiszteletben tartására. Az előkészületeket 1811-től indította meg, ekkortól rendelt térképeket topográfiai hivatalától, erősítette meg a német és lengyel területek helyőrségeit, s küldött fegyvereket szövetségeseinek. De mintha sokáig bízott volna abban, hogy nem kell bevonulnia Oroszországba, Sándor cárt talán sikerül háború nélkül is megfélemlítenie, ha elég nagy sereget gyűjt össze az orosz határ közelében. A tervezett háborút gyakran csak „második lengyelországi háborúnak” nevezte, Moszkvát alig emlegette – ismertette Hahner Péter.
Mozgósította porosz és osztrák szövetségeseit is, de mindkét uralkodó titokban biztosította a cárt passzivitásáról. Napóleon soha nem látott méretű hadsereget, úgynevezett Nagy Ármádiát állított fel, 678 ezer katonát mozgósított, akik közül 455 ezer fő lépte át végül az orosz határt – bár az első hullámban, június 22-től valószínűleg csak e létszám háromnegyede. Viszont mintegy ötvenezer civil alkalmazott is velük tartott. E hadsereg tulajdonképpen a saját létszáma miatt omlott össze. Napóleon mindig gyorsan mozgatta hadseregeit, hogy a döntő pillanatban a döntő helyen létszámfölényben legyenek
– mondta.
Hahner Péter elmondta, hogy Napóleon katonái napi tizenöt-húsz mérföldet tettek meg, az ellátó szekerek viszont csak tíz-tizenkét mérföldet. Hogy ne lassítsák le az ezredeket, a katonákat a megszállt területről látták el élelemmel és lovaikat takarmánnyal. E rendszer jól működött korábban, kisebb hadseregekkel, amelyeket a gazdag városokkal és jó utakkal rendelkező, apróbb itáliai és német fejedelemségek területén vonultak. Most azonban hatalmas, ritkán lakott, olykor felégetett vidéken kellett átkelniük, kevés járható úttal.
Csak szűk fronton tudtak előrenyomulni, s akik elöl haladtak, felélték a terület erőforrásait, megfertőzték a vizet. Az első hónap végén mintegy tízezer ló pusztult el. A fáradt, éhező katona pedig fegyelmezetlen és hajlamos a megbetegedésre. Mire Moszkvát elérték, mintegy kétszázezerre nőtt a halottak és betegek száma.
– ismertette.
Korábban felosztották Európát egymás között, mégis hadba vonult Oroszország ellen
Hahner Péter arra a kérdésre, hogy Napóleon miért rohanta le Oroszországot, ha korábban felosztották egymás között Európát, elmondta, hogy a felosztással mindkét fél elégedetlen volt. Napóleon nem támogatta I. Sándort az Oszmán Birodalom ellen, a cár pedig passzív maradt az 1809-es francia–osztrák háború idején.
![Napóleon gyalogsága az 1812-es oroszországi hadjárat során Forrás: Maurice Henri Orange 1896](https://cdn.magyarnemzet.hu/2024/07/mnf6ksSxDaZIMq8I7NyLO-LvqWtlBWTRHoXI4Gp1LKs/fit/421/599/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50LzE2OTZkNTVhMDc1MzRlNTQ4MTU3MGE2NGJhZmVhYjRi.jpg)
Napóleon Mária Lujza kezének megkérése előtt egy orosz hercegnőt szeretett volna feleségül venni, de a cár kitérő válaszokat adott. A háború pedig Napóleon számára sohasem a végső eszköz volt, amelyet akkor kell bevetni, ha már minden más eljárás kudarcot vallott, hanem politikájának központi eleme
– mondta Hahner Péter.
1813. június 26-án így fejtette ki hitvallását Drezdában Metternich osztrák kancellárnak: „Az önök uralkodói, akik a trónon születtek, akár húsz csatát is elveszíthetnek, mégis visszatérhetnek fővárosaikba! Én nem tehetem meg ugyanezt, mert csak egy felkapaszkodott katona vagyok! Uralmam egyetlen nappal sem élné túl erőm elvesztését, amikor kiderülne, hogy már nem kell tartani tőlem.” De más szavakkal is elmondta ezt pályafutása során: „Öt-hat család osztozik Európa trónusain, s nem örültek, hogy egy korzikai is az asztalukhoz telepedett. Csak erővel őrizhetem meg ott a helyemet, csak akkor fogadnak el egyenlőnek, ha lenyűgözöm őket. Birodalmam megsemmisül, ha megszűnök félelmetes lenni.” – Valójában az európai uralkodók több alkalommal is „befogadták” őt. Rengeteg alkalom lett volna arra, hogy Napóleon megőrizze helyét az európai uralkodók „asztalánál”. Ő maga volt az, aki nem mert nem félelmetes lenni, aki mindig megtett egy olyan lépést, amelyet a többi nagyhatalom már nem fogadhatott el, ő volt az, aki képtelen volt Franciaországgal egyenrangú hatalomnak tekinteni az európai államokat, s többször is megalázta uralkodóikat. Minden konfliktus kezelhetetlenné nőtt a kezében. „Az örökös hajsza a legitimációja után jórészt saját magyarázkodása volt agresszív (és gyerekes) viselkedésére” – írta róla Steven Englund amerikai történész – ismertette a szakértő.
![Napóleon nézi Moszkva égését a város 1812-es rövid elfoglalása alatt Forrás: Albrecht Adam, 1841.](https://cdn.magyarnemzet.hu/2024/07/kjWeQkGLGk8TeQKxSo3Nhxz8gUMQv8Uo2kaKJI2DWzk/fit/796/600/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50L2M5ZjE3MmU1YWQyMjQ5ZWVhZGEzMTIxNWI2NjYwODQ3.jpg)
Ezt a stratégiát alkalmazták az oroszok
– Már a svéd trónörökös, a francia Bernadotte, Napóleon egykori marsallja azt javasolta a cárnak, hogy kerülje a döntő ütközetet, s minél hosszabb meneteléssel fárassza ki a megszállókat. Mivel jóval kisebb létszámú seregeket tudtak volna szembeállítani vele (az első hullámban mintegy 98 ezer főt), újra meg újra kitértek az útjából. Oly gyorsan vonultak vissza, hogy Napóleon nem alkalmazhatta kedvenc módszerét, az ellenfél bekerítését s váratlan oldalról való megtámadását. Amikor 1812. augusztus 29-én a tapasztalt, hatvanhét éves Mihail Illarionovics Kutuzov vette át az orosz hadseregek főparancsnokságát, ő is tudta, hogy csak azzal pusztíthatja el az ellenséget, ha minél mélyebben becsalja Oroszország területére – vélekedett Hahner.
Moszkvát, az ősi fővárost viszont mégsem adhatta fel harc nélkül, ezért került sor szeptember 7-én a stratégiailag céltalan, politikailag viszont nélkülözhetetlen borogyinói ütközetre
– mutatott rá.