– Hogyan szánta rá magát arra, hogy édesapja életművének szószólója legyen? Nem tartott attól, hogy megtalálja az elfogultság vádja?
– Előre kell bocsátanom, hogy ennek a költői életműnek azt a részét, vagyis inkább azt kell mondjam, a legnagyobb mélységét választottam elemzésem tárgyául, amely teljes mértékig feltáratlan volt: a keleti és a nyugati filozófiák és vallások közti szellemi összefüggéseket, összefonódásokat. Így aztán nem éreztem semmiféle fenntartást. Ha voltak is kételyeim magammal szemben, egyértelmű volt, hogy ezt meg kell csinálnom, mert ha én nem csinálom meg, más aligha fogja megcsinálni.
![Tornai Szabolcs mind a hét eddig megjelent kötetében a keleti és a nyugati gondolkodás rejtett összefüggéseit kutatta.](https://cdn.magyarnemzet.hu/2024/07/KropK-nn0NreI21-fS_UbvVXrFnntkeWcpRyO7GLBgw/fit/1200/911/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50Lzg2MWViMzE3YzZjZjRkODE5MDNlMTVkODYwZmNkMzU4.jpg)
– Ez a téma miért szorult ennyire méltatlanul háttérbe Tornai József recepciója során?
– Főként azért, mert az irodalomtörténészek sem alkatilag, sem módszertanilag nem tudnak a filozófiai versekhez filozófusként viszonyulni, a hivatásos filozófusok pedig nem foglalkoznak szépirodalommal, pláne nem költészettel. Holott Tornai József főként keresztény misztikus, brahmanista és buddhista szellemiséget egyesítő szintézislírájának a filozófiai-spirituális elemzése nélkül képtelenség felmérni életművének a nagyságát. Másrészt a keleti és a nyugati gondolkodás közti rejtett összefüggések kutatása régóta, eleve érdekel. Ez mind a hét eddig megjelent könyvemnek a legfőbb sajátossága. A Szófia című filozófiai regényemről például édesapám kapásból azt mondta volna: buddhista esszéregény. Tornai József költészetében számomra az önmeghaladás iránti igény az, ami a leginkább mutatja a Kelet szellemi hatását. Máshonnan szinte nem is meríthetett volna ehhez ihletet, hiszen a nyugati kultúrkörben önmagunk meghaladása tiltott dolog.
– Mire alapozza ezt a kijelentést? Mondana erre példát?
– Lehetne rögtön Évával és Ádámmal, a Paradicsomból való kiűzetéssel kezdeni. Általában úgy tekintünk rá, ahogy évezredek óta sulykolják: az első emberpár elkövette az ősbűnt, amiért megkapták Istentől a méltó büntetésüket. De ugyanebben a történetben mind a gnosztikus, mind a keleti hagyomány felől nézve felfedezhetjük az ember ősi és legalapvetőbb vágyát, amelyet az önmeghaladás iránt érez. Ha így vesszük, akkor ez a bibliai mítosz arról szól, hogy az első emberek megtudják, melyik a tudás fája, s ennek gyümölcséből véve valójában arra tesznek kísérletet, hogy egy magasabb, transzcendens létállapotba jussanak, vagyis megistenüljenek. De ezt a kísérletet a Teremtő csírájában elfojtja – ami szimbolikusan egyben annyit is jelent, hogy a zsidó-keresztény kultúrkörben ezzel erős tiltást mondanak ki a transzcendálás vágyára. Még különösebb, hogy e tekintetben a görög mítoszok és a bibliai mítoszok szinte teljesen egyazon séma alapján bomlanak ki: Bábel tornyának története is ilyenformán ugyanazt üzeni nekünk, mint Ikarosz, Prométheusz, Bellerophontész, Sziszüphosz vagy Orpheusz sorsa. Ezzel szemben Keleten az az alapvető felfogás, hogy ha az ember nem törekszik az önmeghaladásra, akkor voltaképpen öngyilkosságot követ el. Másrészt a keleti szemlélet szerint ha az ember imádni akar egy istent, akkor végül azzá az istenné kell válnia. Kiváló példa erre az ősi tantrikus irodalom egyik alapműve, a meditációs gyakorlatokat tartalmazó, Síva 112 útja című szent irat. Ez nem más, mint 112 módja annak, hogy ki-ki hogyan válhat maga is Sívává. Mindezt figyelembe véve mondom tehát azt, hogy Tornai József szellemi elvágyódásának az iránya egyértelmű: magyar emberként nemcsak genetikailag, hanem szellemileg is a magáénak érezte keleti származásunkat. Ő is a nagy hídépítők, a Kelet és a Nyugat közti szellemi közvetítők sorába tartozik, ráadásul úgy, hogy egy teljesen egyedülálló szintézisköltészetet hozott létre.