– Két kivételes élményem volt a színházi olimpián, az egyik a kolozsváriak Ifjú barbárok című előadása, a másik az Eugenio Barba által rendezett Anasztászisz (Feltámadás). Mindkettőt valamilyen értelemben összegzésnek látom – fogalmazott Bérczes László, akit arról kérdeztünk, melyek a maradandó élményei eddig a 10. színházi olimpia előadásaiból.
![Bérczes László Ifj Vidnyánszky darabjáról](https://cdn.magyarnemzet.hu/2023/06/m6w_hh5i_HXMG4P4ckUGaPiZnnxnzZdiE8Gs-plv8t4/fit/1200/1200/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50LzMwZWQzNWNiYzc1MDQzM2RiNDRlNDI0NTlmOGU4ZTQx.jpg)
Bérczes László lapunknak elmondta, az egyik egy huszonkilenc éves fiatalember rendezői pályájának nagyon arányos és harmonikus összegzése.
Színházba mindenekelőtt sírni, nevetni és gondolkodni megy az ember.
Ha ez egy előadásban úgy valósul meg, hogy nem tudom megkülönböztetni, hogy sírok vagy nevetek, az maga a zsenialitás. Ebben az előadásban szerintem sokakkal megtörtént mindez.
– Én ennyit nem nevettem még színházi előadáson, miközben az egész magyar és közép-európai és valamilyen értelemben az egész emberiség kultúráját érintő, komoly és felkavaró előadásról beszélek.
Fontosnak tartom, hogy ebben a borzasztóan szétszaggatott magyar világban, amiben élünk, megélhettem a magyarságomat, pontosan azért, mert ifj. Vidnyánszky Attila gondolkodása befogadó és nem fél a sokféle kultúra megismerésétől – fejtette ki.