A Fotográfia című dokumentarista játékfilm (vagy fikciós dokumentumfilm, mindegy) nem meglepő módon igaz történeten alapul: Zolnay Pál rendező egy tévés dokumentumfilmje forgatásán találkozott egy falvakat járó fotós történetével, illetve a szinte festménnyé retusált falusi fotók giccsességével. Zolnay filmterve forgatókönyv nélkül, ötlet alapján kapott zöld utat a Hunnia Filmstúdiótól.
![Jelenetkép a Fotográfia című filmből](https://cdn.magyarnemzet.hu/2023/08/SrNKuEtF1jgaQhISC1I7bk9YfZh9ffSis78SWS5CyR8/fit/896/504/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50L2EwNTY3NTJhZTc3ZDRiM2RiZmQwZmU2OWYyYTQ1Zjc1.jpg)
Mit mond el rólunk a művészet?
A történet már az alapötlet szerint a két főhős, a fotós és a retusőr drámai konfliktusára van kihegyezve: Iglódi István és Zala Márk karakterei a falvakat járják, pénzért fotóznak, és azzal szembesülnek, hogy a retusált fotók sokkal népszerűbbek és keresettebbek, mint a nyers valóság, amin az ember öreg, ráncos és csúnya. A fotós – találóan – a való világot akarja visszaadni, míg a retusőr szerint a művészet célja a valóság megszépítése, annak meghaladása.
Zolnay és alkotótársai tényleg járták a falvakat, a színészek játszották a szerepeiket, sorra interjúvolva a falubelieket, gyakorlatilag áldokumentumfilmet készítve.
Mi tehát a művészet szerepe: a valóság megmutatása, vagy épp ellenkezőleg, hogy ideig-óráig kiszakítson minket a hétköznapok nyomorából? Ez, azért valljuk be, nem túl izgalmas kérdés, hiszen a művészet mindkettőre képes így is, meg úgy is, meg még sokféleképpen. A Fotográfia ebben a kérdésben – ha belegondolunk – állást is foglal, hiszen ez inkább a fotós, és nem pedig a retusőr tragédiája, ebben a filmben aztán senki nem szépít meg semmit. Mai szemmel nézve példaértékű művészfilmet látunk, míg a retusőr mozija inkább egy kortárs, eszképista hollywoodi film lenne, egy Marvel-féle szuperhősös képregényfilm vagy egy száz százalékban számítógépen megrajzolt új Disney-mese.