Az ORI intézményi függetlensége azáltal vált teljessé, hogy a művelődésügyi miniszter 1965-ben egy rendelettel megszüntette az Állami Hangverseny- és Műsorigazgatóságot, helyette a feladatokat a már korábban is a felszámolt állami cég berkein belül működő ORI és az Országos Filharmónia vette át. Az ORI határozta meg a könnyűzenei fellépti díjakat, és ellenőrizhette, hogy ezeket betartják-e a rendezők és a kifizetőhelyek, valamint a korabeli bikkfanyelven hanglemez- és magnetofon-műsoroknak nevezett lemezlovasoknak is szorgalmazták, hogy az ORI-tól szerezzék be az engedélyüket (ez a műfaj azonban akkor még annyira gyerekcipőben járt, hogy a kötelező vizsgáztatásukat végül csak 1978-ban vezették be). A rendelet tételesen felsorolta a műfajokat, amelyekben az ORI volt az illetékes: operett, népi-, tánc- dzsessz-zenekar, dzsessz-énekegyüttes, népi ének és táncegyüttes, magyar nóta, sanzonok, táncdalok felhasználásából származó hangszeres és énekszóló-hangverseny, artistaműsor (Szécsi Pál Egy szál harangvirág című dalának televíziós felvétele például kizárólag egy cirkuszfellépésről maradt fenn), prózai, illetve prózai és zenei vegyes műsor. Kétségkívül sokféle műfajra kellett figyelniük, de egy akkoriban nem egészen negyvenfős hivatali apparátus, amelynek tagjai ráadásul általában véve nem sokat konyítottak egyik vagy másik műfajhoz sem, szinte az esélytelenek nyugalmával próbálta meg lefedni az egész országot. Nem is sikerülhetett nekik, ezért engedték meg – mintegy szemet hunyva a művelődésügyi miniszter rendelete felett –, hogy a zenészek magukat menedzseljék vagy felkérjenek külsős segítséget hozzáértő, a könnyűzenei élet berkeit belülről ismerő magánszemélyektől, akik rendszerint maguk is művészek voltak.
![](https://cdn.magyarnemzet.hu/2021/07/3bPjDXCDic3XaSgE21IJQMyHTvdZdnD0KCHSjkQTzH4/fill/1920/1822/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50L2I1ZDE3YWJlMTFhODRhOTU5MmJmNGJlMzg0Mjk2Nzg2.jpg)
Fotó: Fortepan/Szalay Zoltán