Egyszer volt, hol nem volt
Jól ismerjük a táltosló alakját a népmeséinkből. Ő az, aki rendelkezik a mindent elsöpörni képes őserővel, amelyet egy ideig tartogat, de amikor kitör belőle, kő kövön nem marad, s nyomában csoda születik. Mindig volt egy olyan sejtésem, hogy az Artisjus- és Fonogram-díjas szaxofonművész, Bársony Bálint, valamint Elek Norbert zeneszerző, zongoraművész által vezetett Magyar Rhapsody Projekt valami ilyesféle fenevad lehet a zene világában. Mindig is tetszett, amit csinálnak: magyar klasszikus zeneszerzők művei és népdalgyűjtései szólalnak meg számtalan modern és ősi hangszeren a kezük alatt, nem is akárhogyan. A jól ismert dallamokat a legelemibb részekre bontva úgy rakják össze újból, hogy az százszor szebb, ezerszer fényesebb lesz, akárcsak népmesénk Szegfűhajú Jánosa.
Viszont azt is tudjuk, hogy annak a bizonyos lónak parazsat kell ennie ahhoz, hogy megtáltosodjon. Ez pedig jól láthatóan, és inkább hallhatóan az MRP esetében a Levédia című legújabb lemezük megalkotásakor történt meg, amelyről korábban megírtuk, hogy időben és térben valahova nagyon messzire visz; egy olyan magyar őshazába, ahol a mítoszok és legendák valósággá lesznek. Nem tudom máshogy jellemezni, mint mágikus magyar beavató zenét: ősi és zsigeri, mégis kifinomult; megbontja a teret és az időt, elmossa a határt szent és profán között, úgy kúszik fel az ember gyomra remegésén keresztül a szíve közepéig – a földi vágyvilág központját és a lélek fészkét is megrezegtetve –, ahogyan a sámán mászik révületében a világfa legtetejébe. Az archaikus magyar hangzásvilágba olyan finoman szövi bele az ismerős dallamokat, a klasszikusok, a népdalok jól ismert elemeit, hogy az ember észre sem veszi, mikor kezdte – mintegy karaokeszerűen – ráénekelni a jól ismert dalszöveget a zenére.
Világgá ment, hogy hazataláljon
És itt érkezünk el a következő népmesei fordulathoz, amely nem más, mint a táltossá lett paripa találkozása a legkisebb királyfival. Az MRP zenéje ugyanis eddig javarészt instrumentális volt, melynek során a hangszerkavalkád zengését olykor dúdolás, kurjantás, torokhang kísérte, de nem szöveges ének – eltekintve a vendégénekesektől, valamint az olyan kivételektől, mint a Levédia albumon Hidász Tamás énekével megszólaló De szeretnék az égen csillag lenni című dal, amely korábbi koncertbeszámolónk szerint – talán éppen ezért – az album egyik leginkább sikervárományos szerzeménye.
![](https://cdn.magyarnemzet.hu/2022/04/Y5xdh1FR4i4jIXftPM8rW7muZkTPZzQfxsER6SMOP_I/fit/1200/800/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50L2ExMWUyNGU3MDc1YzQyNmY5YTQ0N2MzN2RkNDZlZjI2.jpg)
Valószínűleg nem csak a magam nevében beszélek, amikor azt mondom, eszembe sem jutott korábban, hogy a Magyar Rhapsody Projekt zenei világa nem teljes, de azt is tudtam, hogy az a fajta alkotómunka az övék, amely mindig képes felülmúlni korábbi önmagát, legyen szó koncertről, filmzenéről vagy akár egy színházi darab zenéjének megkomponálásáról.